KAPITTEL EN, hvor vi finner Manderlay og møter folkene der.
Det var i året 1933.
Grace og hennes far reiste sørover med deres hær av gangstere.
De reiste fra Dogville og hjem til Denver, -
- men oppdaget at musene hadde danset iherdig på bordet.
Nye krefter hadde overtatt deres tidligere eiendeler.
Motvillig måtte de trekke seg tilbake, -
- og de dro gjennom Alabama på leting etter nye jaktmarker.
De vil ikke innrømme det, -
- men innerst inne har alle kvinner slike fantasier.
Om det så er haremsfantasier -
- eller å bli jaget gjennom urskogen av innfødte.
De kan fable så mye de vil om sivilisasjon og demokrati, -
- sexy er det ikke.
Grace og faren hennes var uvenner igjen allerede da de forlot Dogville.
Grace hadde latt alt gå inn i det ene øret og ut det andre, -
- men var likevel temmelig lei av sin utålelig innbilske far-
- som stadig trodde at kvinner kunne pasifiseres med blomster.
Du ville ikke våge å si slikt hvis mor ennå levde.
Det kan du ha rett i, jenta mi.
Vi kjører nå.
Miss, kan jeg få snakke med deg?
- Ja? - De vil piske ham.
Men han har ikke stjålet noe.
De plantet Mams vin i hytta hans. så de kunne piske ham.
Slik er loven. En flaske. så får man pisk. Det er Mams lov.
- Hvem skal de piske? - Timothy.
- Hvorfor? - Slik behandler de slaver.
Slaver?
Du har vel hørt om slaver?
Det er det vi er her på Manderlay. Dette gudsforlatte stedet.
Det var her jeg slapp ut.
Før noen skal piskes. fjerner de en del av gjerdet.
Dette er en lokalsak, Grace. Vi skal ikke blande oss.
- Hvorfor ikke? - Det er ikke vårt ansvar.
Var det ikke vi som flyttet negrene til Amerika?
Vi har forbrutt oss mot dem. Vår mishandling har formet dem.
Slipp ham fri.
Stans.
Nei, den går ikke. Slaveriet ble opphevet for 70 år siden.
Hvis du ikke vil overholde loven, må vi tvinge deg til det.
Mam! Hjelp meg å få henne inn.
Hent vann til Mam. Skynd deg, Rose.
Spar meg for det hykleriet, din dumme, gamle slave.
Stikk av gårde. La oss være i fred.
Ikke regn med noen medlidenhet fra meg.
Hør her.
Jeg er veldig gammel -
- og ligger dessverre på dødsleiet.
Jeg vil be deg om en tjeneste.
Hvis det innebærer å utnytte folkene som slaver, må jeg si nei.
- Dødsleiet eller ikke. - Slaveriet er over. Jeg forstår.
Det måtte jo skje en dag.
Greit.
Jeg sier sikkert nei, men du kan da prøve å spørre.
Det ligger en bok under madrassen.
Jeg vil be deg om å ta den ut ...
... og brenne den for meg.
- Det vil være det beste for alle. - Det synes du sikkert.
Men jeg mener at alt skal frem i lyset, uansett hva.
Jeg ber deg. kvinne til kvinne.
Kvinne til kvinne... Det betyr ikke noe for meg.
Jeg vil ikke hjelpe deg med å slette fortidens synder.
Nå må jeg gå.
Min fars menn har låst opp porten så folk fritt kan komme og gå.
Gi alle på plantasjen beskjed om at de nå har like rettigheter -
- som alle andre i dette landet.
Forfatningen kan leses i enhver rettsbygning.
Og husk, når dere anlegger sak mot familien:
Det er viktig bevismateriale gjemt her i dette rommet.
Hun er død.
Den gamle satan.
Unnskyld. Det mente jeg ikke.
Hvis noen fortjener en unnskyldning, er det ikke meg.
Jeg er redd.
Det er ikke noe å være redd for. Vi har beslaglagt våpnene deres.
Nei.
Jeg er redd for hva som vil skje nå.
Jeg frykter at vi ikke er klare for et nytt liv.
På Manderlay spiste slavene middag klokken sju.
Når spiser man middag når man er fri?
Vi vet ikke den slags.
Frie menn spiser når de er sultne.
Det gjør frie kvinner også.
Tiden tatt i betraktning, -
- kunne Graces ord i soveværelset om frie borgeres spisetider, -
- virke en smule dristige.
Men det var ikke ment som forakt for alle de som sultet i Amerika.
Grace gikk tilbake til gangsterne -
- som hadde avvæpnet plantasjens tidligere makthavere.
Men de fant ikke stort.
Et haglegevær og en gammel leketøyspistol.
Da kan vi kjøre.
- Nei, la oss vente et øyeblikk. - Hva venter du på?
På at de kommer og takker deg? Eller at de brenner ned stedet -
- og danser stammedans på ruinene?
Du er en hykler.
Vi flyttet dem hit og mishandlet dem.
Jeg innrømmer at jeg ikke handler med upålitelige japser.
Men en hykler?
- Hvorfor kommer de ikke ut? - Det sa du sist også.
- Sist? - Da du var seks år.
Du var så bedrøvet fordi din elskede fugl var i bur.
Du insisterte på å slippe den fri.
Tweety var en stolt liten fugl.
Han fikk ikke nyte friheten.
Vi fant ham morgenen etter under vinduet ditt. Han frøs i hjel.
Han var jo tam. Han hadde ikke en sjanse i naturen.
Hva tror du de negrene er?
I hvor mange generasjoner har de familiene bodd bak det gjerdet?
De fleste av dem har nok bare fortsatt i jobben på kontrakt.
Nå tjener de et par dollar. men dem drikker de opp, -
- og så låner de kanskje litt av arbeidsgiveren -
- som har åpnet en liten butikk med fargerike varer til dem.
De kan aldri betale dem tilbake. så de er stadig bundet til stedet.
Det var en nobel handling. jenta mi, -
- men til sjuende og sist har du bare gjort alt verre.
Som du gjorde med Tweety.
Så det eneste vi kan gjøre nå, -
- er å håpe på at det ikke blir frost.
Det du sa om kontrakter og lån. det er svindel.
Jeg har lest -
- at alle frigitte slaver får et muldyr og en jordlapp, -
- så de kan skape et nytt liv.
Ja, men det som skjer er at eieren av muldyret og jorden -
- vil beholde det selv. så det ble ikke noen forskjell.
Det vil ta dem en stund å samle beviser mot plantasjen -
- og trekke familien for retten.
For retten?
Noen ganger virker du enda mer verdensfjern enn din kjære mor.
Nei, jeg har visst undervurdert dem.
Det er i det minste én som tørster etter friheten.
Han vil ut. og det litt kvikt.
Ja, han stikker av. Det er jo bestefar.
- Unnskyld ... - Ikke den store verdighet.
- Skremt fra sans og samling. - Kan jeg få snakke med frøkenen?
Ja.
- Jeg vil ikke forstyrre. - Det gjør du.
Nei, på ingen måte. Det er en tung dag for alle.
Vi virket kanskje utakknemlige.
Vi vil gjerne takke deg ordentlig for det du har gjort.
Det tar bare et øyeblikk.
- Naturligvis. - Ti minutter. Så kjører jeg.
Ikke ett sekund mer.
Grace ble ført forbi slavenes usle innkvartering -
- med deres trekkfulle hytter.
Hennes gjerning førte utvilsomt til en berikelse av folkenes liv.
Eller ...?
Grace kunne faktisk ikke se den gleden hun hadde håpet på, -
- og som ville si henne at de ikke ville lide kanarifuglens skjebne.
De var mennesker som var blitt tildelt smerte, tenkte Grace, -.
- da hennes tanker ble avbrutt av en eksotisk aksent.
Da vi var slaver måtte vi ikke takke for maten -
- eller vannet vi drakk og den luften vi pustet inn.
Det er ingen som trenger å si takk, men ...
Men hva?
Er det noe vi bør være takknemlige for?
Jeg mente ikke "men". Jeg mente "og" ...
Man behøver ikke være takknemlig for sin naturlige frihet.
Jeg vil være den første til å unnskylde for alt -
- dere og folket deres er blitt utsatt for.
Porten skulle ha vært låst opp for 70 år siden.
Først for 70 år siden? Før da var den selvfølgelig helt berettiget?
Nei.
Nei, du misforstår.
- Jeg vet ikke hva jeg skal si. - De behøver ikke si noe.
Vi har hørt om sånne som deg.
En fin dame som bruker sin fritid på å redde stakkars negre.
Jeg vil i hvert fall si takk.
Frøkenen har brukt av tiden sin til å hjelpe oss.
Tid hun kunne ha brukt på mye annet.
For det var bare rettferdig at Gud gjorde noen av oss til slaver, -
- og ikke andre.
Negeren er fæl av natur.
Jeg vet at det ikke er populært å si det.
Og jeg sier det ikke på grunn av Burt.
Nei. Victorias holdning var ikke bare basert på marinen hennes, -
- selv om han veide tungt i vektskålen.
Burt var et udugelig fe, som Victoria dessverre forgjeves -
- hadde forsøkt å forbedre ved å slå ham så ofte som mulig, -
- selv om han ofte truet med å kaste seg i Manderlays brønn.
Grace så på Wilhelm, den gamle husslaven, og forsto det nå.
Han hadde ikke ført henne hit for å takke henne.
Han ville bare at hun skulle se dem.
Den ynkelige flokken som han med rette fryktet-
- ikke ville klare seg utenfor.
Det levende bevis på undertrykkelsens knusende effekt.
Hør etter. Nå er alt blitt skrevet ned.
Vi bør få godkjent ordlyden. for det er jo juridisk bindende.
Vær så god, Bingo.
- Hva er det for papirer? - Det er kontraktene.
Familien har vært så omtenksom å tilby hver og en ansettelse.
Grace var ikke advokat og i stand til å vurdere kontrakten juridisk.
Men hun fryktet at enhver dommer i traktene ville gå god for den.
Grace følte at der det stod "ansatt", -
- kunne de like godt ha satt "slaver".
Bare en som ikke kjente til et liberalt samfunn, ville skrive under.
Eller en som ikke hadde noe valg.
Folkens, jeg går ut fra at dere trenger penger alle sammen.
- Mark? - Penger?
Jeg kjente en fyr fra et lite sted som ingen husker hva heter, -
- så jeg trenger ikke si navnet.
- Han hadde penger. Noen. - Vi vil gjerne låne dere penger.
Det står i det andre dokumentet. Vi kan åpne en liten butikk til dere.
Det er jo langt inn til byen.
Hvis dere kjøper nok til oss alle. får dere nok en pen mengderabatt.
Og varene vil være billigere enn i byen.
Ikke sant, Miss Grace?
- Det vet jeg ikke noe om. - Vær snill og underskriv.
Greit, da kjører vi.
- Skru av motoren. - Det var som pokker.
Du har rett i at jeg ikke klarte å hjelpe Tweety.
- Jeg var et barn den gangen. - Hva vil du nå?
Denne gangen har jeg makt til å gjøre noe.
Du sa selv i Dogville at din makt skulle bli min, -
- og at jeg kunne bruke den på min måte.
Den makten skulle brukes til å føre familiefirmaet videre.
Jeg ville vise at jeg er åpen for nye ideer.
Den makten du ber om nå. vil du bruke på noe dumt og ...
Far, du lovte.
Du var slem mot mor, men når du lovte henne noe, holdt du ord.
Sånn.
Nå har du fått det jeg lovte deg.
Det er kanskje ikke delt helt likt. men jeg kan ikke strekke meg lenger.
Jeg vil ikke ha noe med dine planer å gjøre.
Og du kan ikke få tak i meg hvis du får bruk for meg, som du alltid får, -
- til å hjelpe deg ut av vanskelighetene.
For du vil ikke ane hvor jeg er.
Jeg vil også ha Joseph. Jeg vil trenge en advokat.
Nei! Aldri i livet!
Aldri! Jeg gir ikke slipp på Joseph.
Han er den eneste jeg kjenner som kan skrive en entydig kontrakt.
Jeg har ennå ikke gjort bruk av det. men den dagen vil komme.
Du får Viggo og Bruno i bytte.
Jeg har gitt deg mine beste menn. det vet du godt!
Far, det var meningen at jeg skulle ha halvparten.
- Hvis mor hadde levd ... - Pokker, Grace!
Til sent på natt skrev Joseph ned de entydige formuleringene -
- som hans tidligere sjef hadde gjort så fryktelig sjelden bruk av.
Det måtte utformes nye kontrakter. og de gamle måtte annulleres.
Alt sammen med den velvilje som folk alltid utviser-
- i selskap med maskinpistoler.
Her er skjøtene. De tidligere slavene eier nå plantasjen.
Det siste dokumentet er din ansettelseskontrakt fra kollektivet.
- Jeg forstår ikke helt ...? - Du får ingen lønn.
Og bare arbeidsgiveren kan oppheve kontrakten, men likevel...
Fysisk arbeid. Til deg og din familie og Mr. Mays.
Hardt fysisk arbeid.
Si noe. Bingo.
Min fars rygg er ikke sterk nok.
Han kravlet opp etter en lysestake 1. juledag et år, -
- og falt ned og slo ryggen mot et bord.
Slikt skjer når man har lysestaker.
Når jeg mener at deres forståelse av andre menneskers verd -
- har nådd det ønskede nivået, -
- kan du og Mr. Mays og familien din forlate plantasjen.
Skal vi forlate vårt hjem?
Ja. Jeg kan love dere at selv om dere står på bar bakke, -
- vil dere få det lettere enn deres tidligere slaver ville fått det.
Hva angår min og mine menns tilstedeværelse, -
- er vi kun deres rådgivere.
Pistolene er her bare for å beskytte det nye kollektivet.
Vi blir her bare til den første høsten er i hus.
Deretter kan de nye aksjonærene innløse skjøtene sine -
- og få sin del av utbyttet.
Samle inn skjøtene, Mark?
Disse formalitetene gjorde ikke folk oppstemte eller fortrøstningsfulle.
Men Grace så bak fasaden.
Selv om hun så mest frykt og uro i alles øyne, -
- så hun likevel takknemlighet i Wilhelms milde, gamle blikk.
Burt! Jeg har et skjøte som ikke er blitt mottatt.
Vil Mr. Burt vennligst tre frem og motta sitt skjøte?
Burt hadde planlagt å rømme fra sin forbitrede kone.
Tross hennes manglende tro på hans evner-
- hadde Burt klart å møte en kvinne ved gjerdet, -
- som ville hjelpe ham å rømme. Nå ventet han på henne -
- på det avtalte stedet til avtalt tid.
"En hjelpende hånd," hadde kvinnen sagt.
For et sammentreff at to kvinner ville hjelpe Manderlays slaver.
Grace og Burts hjelpende hånd.
Underlig nok lignet de også på hverandre.
De var unge, vakre, hvite og i selskap med menn.
Et alarmerende antall menn.
Hvor er niggeren?
KAPITTEL TO "Den befridde Manderlay-bedriften"
Grace hadde flyttet inn på den frie plantasjen blant aksjonærene.
Hun var der bare som vakt.
Men ingen kunne hindre henne i å observere folk i Manderlay -
- i håp om å skimte den voksende nye karrakter som friheten burde gi.
Men hun så dessverre ikke mye av det.
Hun så Victoria titte redd i brønnen for tredje gang -
- og speide etter Burts lik.
Hun så Flora og Elizabeth besvime over Timothy.
Hun så mennene spille kort-
- om små totter bomull under det utette taket.
Og hun så alle ignorere hvert ord Mark sa, -
- men visste ikke at han var kjent for sine uklare svar.
Vi kalte ham for Deighode. men det var ikke hans riktige navn.
Grace så Victoria slå sin eldste sønn for å stjele en kjeks.
Og hun så avstraffelsens ufravikelige hierarki.
Victoria slo Ed. Ed slo Milton. og Milton slo Willie, -
- som gikk et trinn ned i fødekjeden og lot det gå ut over Charlie, -
- som sjeldent nådde til vinduet med det utvendige håndtaket-
- som hennes far, Jack. hadde tenkt som nødinngang.
Det samme vinduet hun sovnet ved hver natt-
- med utsikt til sine elskede stjerner.
Hver dag ved middagstid så Grace folkene samles på paradeplassen -
- med de mystiske numrene under Mams balkong, -
- som om alt var som før på Manderlay.
Men én bukket ikke under for vanens makt.
Timothy, selvfølgelig.
Hans eksotiske stolthet tok nesten pusten fra Grace.
På denne dagen kom Grace forbi det gamle ferskenhuset, -
- hvor de hvite nå arbeidet med unødvendige småreparasjoner, -
- på vei til låven hvor gangsterne hennes holdt hus.
- Hvordan har de det? - De har ikke nok å gjøre.
Det er ikke bra for moralen. Din far fant alltid på noe.
Sikkert. Men løsningen er tålmodighet.
Ikke så mye tålmodighet. Niels' farfar dyrket bomull.
Han sier at bomullen skulle ha vært sådd for lengst.
- Jorden ser ikke klar ut. - Sikkert fordi ingen har pløyd den.
- Forholdene kan være annerledes her. - Nei, det tror jeg ikke.
Hvis det skulle vært sådd. ville da folkene her vite det.
Grace ville ikke trenge seg på, -
- og hadde derfor bare hilst kort på de tidligere slavene.
Men nå var tiden inne til en samtale med mer kjøtt på.
Unnskyld, sir ... Mark.
Kan jeg spørre deg om noe? Om såing av bomull.
Jeg har vært med på såing og høst, fødsel og død.
Bra. Når skal man så bomullen?
Det er det klare regler for. Slikt må gjøres etter boken.
Manderlay har alltid vært kjent for sin veldig presise høst.
Svalene flyr alltid sørover rett etter høsten.
De slår seg til her for natten på deres vei over myrene.
- Men hva med såingen? - Det er en hel vitenskap.
Og som du sikkert kan tenke deg. spiller været en viktig rolle.
Ja. Så når skal vi så i år?
Ikke for tidlig og ikke for sent.
Ja, men når? Skulle den ha vært sådd alt?
Jeg er ikke typen som sier noe med mindre jeg er helt sikker.
Ikke med mindre saken er 100 prosent sikker.
Sakens fakta må med andre ord være ubestridelige.
Vet du når man skal så?
- Nei. - Jeg spør Wilhelm. Er han her?
Han gikk ned til badehuset.
Han var blitt litt frynsete i kanten. Det er pussig, for ...
Unnskyld. Jeg finner ham selv.
Unnskyld at jeg forstyrrer, men jeg ville spørre om jordene.
Jordene skulle ha vært pløyd og harvet for tre uker siden.
- Og bomullen skulle ha vært sådd. - Vet alle det?
Ja. men jeg tror de tenker at en annen tar seg av det.
I gamle dager drev forvalter Mays oss ut dit.
Kanskje det skyldes at ingen riktig stoler på deg.
De kunne bruke tiden til noe annet.
Reparere husene sine. Det trengs.
Hyttene har alltid vært et ømt punkt.
Mam sa at vi ikke hadde byggematerialer.
Vi trenger utbyttet av høsten. Hvordan skal folk klare seg ellers?
Hvis folk følte at de fikk noe.
At de fikk et gode som følge av de nye tidene.
Noe som gjorde livet deres bedre akkurat her og nå.
Jeg vet ikke hva det skulle være, men ...
- Det er det ikke tid til. - Vi har måttet så sent før.
Høsten kan til og med bli bedre av det. Det står det også i Mams Lov.
- Mams Lov? - Ja. Mams Lov.
Det er reglene for plantasjedriften.
Vi fikk ikke lov til å lese den. Det fikk bare Mam og familien.
"Bare Mam og familien," tenkte Grace.
Det skulle det bli en slutt på.
Hun lå på Mams seng og skummet bokens bisarre og onde regler, -
- da hun kom til en side som virket kjent.
En oversikt med tall fra en til sju.
Grace mente bestemt at hun hadde sett noe lignende.
Mams Lov avslørte alt.
Manderlay-plantasjen med dets prangende palé -
- og de lurvete slavehyttene på baksiden, -
- var blitt holdt i jerngrep av disse tallene.
De inndelte Manderlays slaver i psykologiske kategorier.
Sammy tilhørte gruppe fem. Klovnenegerne.
Victoria var naturligvis i gruppe fire. De voldelige negre.
Ikke så rart at Burt tok imot en hjelpende hånd, -
- selv fra en hvit.
Wilhelm og Mark var fortapte negre.
Wilhelm var i gruppe to. De snakkende negre.
Flora var en klynkende neger og så videre.
Det var et utall av behagelystne negre og gale negre.
Av den siste kategorien, stolte negre, -
- var det som forventet bare Timothy.
Men han var jo ikke der. Hva med Elizabeth?
Nei, hun sto i kategori sju, ikke i kategori én.
Hun var en behagelysten neger, også kalt en kameleon.
Hun kunne ernre atferd -
- så hun ble nøyaktig slik iakttageren ønsket.
Slik hadde slavesystemet blitt holdt i live på Manderlay.
Trelldom via psykologi.
Grace sto fordypet i tanker og så ut over Manderlay -
- og kom til å tenke på en annen side i Mams lov, -
- som handlet om luknig av stiene i Den gamle damens hage.
Det var navnet på det smale skogbeltet i utkanten av plantasjen.
"Trær og trestammer," tenkte Grace.
Da fantes det jo byggematerialer på Manderlay.
KAPITTEL TRE "Den gamle damens hage"
Unnskyld. Kan jeg spørre dere om noe?
Er det ikke slik at selv fattige og fargede -
- kan ta seg bryet med å vedlikeholde hjemmene sine?
Hvordan våger du?
Tror du fargede foretrekker hull i taket og falleferdige hytter?
Da får dere tette takene.
Jeg har jo forklart at vi ikke har materialer til å gjøre slikt med.
Ingen materialer? Det er ikke sant.
Når jeg går i åkrene. ser jeg tømmer over alt.
Det bare venter på å bli lagt på et tak eller bli til en ny hytte.
Du tenker på Mams hage. Du kan ikke felle den.
Hvorfor kan vi ikke det?
Har dere hatt så mange gode stunder med å luke hennes kjærlighetsstier?
Det er sant. Det finnes masser av tømmer.
Vi har bare sett det som Den gamle damens hage.
Jeg vet ikke hva dere sier, men for meg lyder det som en glimrende idé.
Og med ett ble disse sittende, hvilende folkene -
- til folk fylt med kraft og styrke.
Gående, løpende, arbeidende folk.
Ingen kunne true dem med "vår frues hånd" lenger, -
- som Grace hadde hørt at pisken ble kalt.
For Grace var det en liten seier.
Første skritt på veien til utryddelsen av negative atferdsmønstre -
- på Manderlay.
Men som Grace hadde ant, -
- overgikk hysteri til å forbedre hyttene dessverre hysteri til å pløye.
Et par av de tidligere slavene hadde likevel meldt seg, -
- og sammen med den hvite familien og Grace gjorde de klar til å så.
De ble overvåket av den demonstrativt fiendtlige Timothy -
- og hans mystiske hvite lommetørkle.
- Så han er ikke født her? - Han er en Munsi.
En stolt afrikansk kongeslekt.
Han drikker ikke og spiller ikke kort om små bomullsdotter.
I følge Mams lov fikk vi ikke ha ordentlige penger.
Grace kjente til valutaen fra Mams hov.
Ikke ordentlige penger som kunne brukes i verden utenfor.
Munsiene spiller ikke. for de tror ikke på gevinster.
De tror at man må være ydmyk overfor høsten -
- og bare ta det man trenger.
Jeg har aldri hørt om munsiene før. Men jeg har hørt navnet Mansi.
Det er en annen slekt. De var afrikanske kongers slaver.
De spiller. Timothy sier de er noen røvere.
- Så Timothy har også fordommer. - Hva?
Ikke noe. Jeg bare tenkte høyt.
- Du har fått selskap. Flora? - Nei, nei. Jeg skulle til å gå.
Timothy, jeg vil bare fortelle deg en ting.
Jeg vet at du ikke liker meg eller stoler på meg. Og det forstår jeg godt.
Vi har ikke de samme idealer, men du har en stolthet -
- som jeg tror vil være redningen for alle på Manderlay en dag.
Jeg vil også fortelle deg en ting.
Du har fine ord, en bande gangstere og hvit hud.
Folk her faller for slikt, men ikke jeg.
Du er ikke interessert i oss. Ikke som mennesker.
Det er jo vanskelig å se forskjell på folk fra en annen rase.
Vi hvite har begått en uopprettelig forbrytelse mot et helt folk.
Manderlay er en moralsk forpliktelse. For det var vi som skapte dere.
Heldigvis er jeg bare en neger som ikke forstår slike ord.
Men unnskyld meg, jeg kom for å treffe jenta mi.
Det er ikke noe for deg.
Svarthuder i natten.
Hvis jeg var deg, ville jeg gå nå, før det blir for stygt.
Grace så Timothys fiendtlighet som en utfordring.
Allerede neste dag ville hun motbevise -
- at hun som hvit ikke tenkte på de svarte som individer.
Hun hadde snakket med Venus om hennes feiltilpassete sønn Jim.
Venus avslørte at Jim bare var en frustrert kunstner in spe.
- Har dere sett Venus? - Ingen vil ha velgjørenheten din.
Jeg har noe til Jim. Jeg har studert ham nøye siden praten vår.
Du har rett. Han har kunstnerens sarte trekk.
- Det er alt for mye... - Nei da. Rop på ham.
Det er til ham.
Jim! Kom ut hit til meg og Miss Grace.
Disse er til deg. Fordi vi tror på deg.
Løp nå ut og mal dine fantastiske bilder.
Og ikke bry deg om de trangsynte som tror de har patent på kunsten.
Gjør helvete hett for dem, Jim.
Unnskyld, men jeg er ikke Jim. Jeg heter Jack.
Det der er Jim.
Det er vanskelig. Jeg har heller aldri kunnet se forskjell på dem.
De er fargede og har krøller begge to. Hvorfor se på mer enn det?
Grace hadde alltid hatt problemer med å skjelne Jim fra Jack.
En fadese som man bare ville le av i et hvitt selskap.
Men for hennes liv på Manderlay var det en katastrofe.
Som sin far var Grace ikke sen til å omdanne nederlag til sinne, -
- energi og motangrep.
Denne boken har skapt all motstanden.
Selv du betrakter den som hellig.
Den har spilt en viktig rolle i mitt liv.
Det vil være mitt neste trekk. De får lov til å se den.
Så de kan forstå at den ikke lenger kan skade dem.
Det vil jeg ikke anbefale.
Å vise dem Loven ville være som å vise et barn spanskrøret.
Den må gjøres tilgjengelig. men vi er ikke modne for det ennå.
Greit. Da får vi se til å få dere modnet i en fart.
Ikke som til de møtene jeg har arrangert før, hvor ingen kom.
Jeg snakker om fast skolegang med en timeplan.
Endelig har jeg en oppgave til dere. Dere skal til og med herse med folk.
I morgen ved middagstid holder jeg min første skoletime for alle.
Dere skal sørge for at de møter opp. Jeg godtar ingen unnskyldninger.
- Hva med familien? - Nei. De klarer undervisningen selv.
- Hører dere etter? - Niels fikk nettopp en super hånd.
Hva?
Hvem er du?
Mitt navn er doktor Hector.
Unnskyld meg. Jeg betaler meg ut av denne runden.
Selv om jeg ikke tror du har noen gode kort.
Du har bare pokerfjes.
Her ser du hele forretningen min.
Jeg har aldri fått adgang til Manderlay før, -
- så da jeg så at porten var åpen, -
- tok jeg det som et tegn på nye tider.
- Hva gjør du, egentlig? - Jeg underholder.
Selskapsleker, kortspill og slikt. Nå til dags mest det siste.
- Du spiller om penger? - Jeg spiller ikke bare. Jeg snyter.
Og du har ikke noe imot å avsløre denne forretningshemmeligheten?
Jo, overfor noen. Men ikke deg.
Hvis du og jeg etablerer et forretningsforhold, -
- skal du vite hva du kan forvente.
- Hva kan jeg forvente? - 80 prosent.
Du vet jo hvor mange problemer den nye avtalen i '65 skapte.
Plantasjeeierne hadde jorden. men ingen arbeidere.
Så de ansatte de tidligere slavene.
Men de hadde ikke taket på slynglene som før.
Så de lånte dem penger.
Men mange av negrene sparte opp og løste ut lånene.
Det bekymret plantasjeeierne.
- Det kan jeg tenke meg. - Da var det jeg fikk en idé.
Jeg dro fra plantasje til plantasje for å underholde de ansatte.
De trengte virkelig litt atspredelse. Så vi spilte bare litt kortspill.
Og hvis noen snart hadde betalt gjelden sin, -
- flådde jeg dem.
Jeg er kommet hit i dag for å tilby deg denne tjenesten.
Du er ikke overbevist. La meg få bevise min lojalitet.
Jeg har et brev her -
- fra en mann ved navn Stanley. Han ba meg om å smugle det ut.
Kanskje du vil lese det før det blir sendt.
Hør her, Mr. Hector.
Jeg må si at jeg aldri har truffet en mann -
- som jeg umiddelbart avskydde så sterkt.
Både på grunn av hans person og hans yrke.
Du tar ikke imot tilbudet?
Jeg vil aldri se deg her igjen.
Det skuffer meg. Men du skal allikevel få dagens ord med på veien.
Jeg liker ordspill, og gir gjerne kundene noe å le av og tenke over.
Falsknerens beste knep ...
... er å gi kort fra bunnen.
Få det til å se ut som om det er fra toppen, men ta det fra bunnen.
Det kortet man kjenner.
"Ta fra bunnen" har en helt annen betydning sosialt.
Men det er det jeg lever av. Jeg tar fra bunnen.
Jeg er lett å finne. hvis du ombestemmer deg.
Brevet var rettet til Mr. Miller, -
- en av de mennene som hentet bomullen.
Plantasjens eneste kontakt med verden utenfor.
Det var kort og konsist.
"Vi er tatt til fange av gangstere og de fargede på Manderlay.
Gi politiet beskjed, og kom og hjelp oss så fort som mulig."
KAPITTEL FIRE Hvor Grace går i gang for alvor
En gangster blir sjeldent indignert.
Men Graces menn ble nettopp det da de drev folk inn til skolen -
- etter at Grace hadde fortalt at doktor Hector "tok fra bunnen".
Og det var ikke tvetydigheten i uttrykket som opprørte dem.
Velkommen til skoletimen.
Jeg har valgt å kalle det "skole". "Møte" lot til å skremme folk vekk.
Jeg ville komme. men jeg ble forsinket.
Ja, du kom ikke før møtet var slutt.
I gamle dager hørte vi klokken i hallen.
Da var det lett å vite hva klokken var, men nå hører vi det ikke mer.
Det er nok fordi ingen har trukket den opp.
Men nå til dagens tema: Å arbeide sammen.
Bare fire av dere hjalp til med å klargjøre jordene.
Bare fem hjalp til med å så.
Jeg er ikke aksjonær, men hvis jeg hadde vært en av de fem, -
- ville jeg følt meg snytt.
Demokrati vil si at folket selv bestemmer.
Men da det ikke er plass til alle i Kongressen, -
- må folk uttrykke meningene sine på andre måter.
Det gjøres ved å stemme, OK?
La oss prøve det. Vi må velge en problemstilling.
Er det noe dere ikke kan bli enige om?
- Kan jeg nevne en liten sak? - Selvfølgelig.
Jeg mener at den lille riven er min, men Flora mener at den er hennes.
Det er et glimrende forslag. Et fint eksempel.
Jeg antar at alle kjenner til denne tvisten og har en mening om den?
Hvem mener kollektivet eier riven?
Den kan vise seg å tilhøre dem begge to.
Det ville stemme fint med dagens tema:
Å arbeide sammen og å dele.
Hvem mener at det er Elizabeths rive?
Sammy?
Jeg mener at det er Elizabeths rive.
Langsomt gikk det opp for flertallet hva Grace ville.
De fleste mente at riven var Elizabeths.
Noen få mente at det var Floras. Ingen mente at den kunne deles.
Jeg er stadig i tvil -
- om det er Elizabeths eller Floras.
Ikke overraskende stemmer Mark blankt.
Fra nå av tilhører den lille riven Elizabeth.
Slik er det med avstemninger. Det er vinnere og tapere. Kollektivet har talt.
Grace kom med en lang forklaring om at Flora ikke kunne rive uten en rive.
Og at ha en ting sammen hadde sine fordeler.
For å sikre at alle forsto demokratiets tanke, -
- ble det holdt enda en avstemning.
Jeg vil gjerne snakke om -
- at Sammy ler så høyt av sine egne vitser.
De er ikke morsomme. Og jeg får ikke sove når han ler så høyt.
Kanskje han av og til kunne holde opp med vitsene og slutte å le så mye.
Man kan da ikke stemme om om en mann får le?
Dette er altså bare et problemet om kvelden.
La oss stemme om det.
Da er det avgjort.
Ja. det er det.
Er det demokrati?
Wilhelm foreslo at en fikk ansvaret for å trekke opp klokken.
Så man kunne hørre den slå.
Uvisst av hvilken grunn ble den heller passive kunstneren Jim valgt, -
- tross høylytte protester fra hans mor.
Grace avsluttet med å annonsere hva temaet i morgen ville bli.
"Hvordan vi uttrrykker vårt sinne."
Er det en som kan si meg hva klokken er?
Spør Timothy. Han vet alltid hva klokken er.
- Han kan se det på solen. - Vi kan spørre Wilhelm også.
Han er så gammel at han var her før klokken.
Wilhelm og Timothy ga hvert sitt bud på hva klokken var.
De var forbløffende enige.
Wilhelm mente den var åtte på, og Timothy mente at den var fem på.
Grace gledet seg i sitt stille sinn over denne medfødte egenskapen.
Men snart oppsto det to fraksjoner.
En som trodde på åtte minutter på, -
- og en annen som trodde på fem minutter på.
De brukte dagens lærdom og tok en rask avstemning.
Resultatet ble fem minutter på. med et knapt flertall.
Det var dermed bestemt-
- at klokken på Manderlay offisielt var fem minutter på to.
Under Graces første time var det god stemning, -
- men den andre timen, som dessverre var nødvendig, -
- var av en mer alvorlig karakter.
Les.
"Daglig matrasjon for slaver i kategori sju ..."
Nei, vent. Det står én ...
"170 gram fast føde."
Og det har de alltid fått. Uansett hvor lite vi hadde.
Det er mye mindre enn for eksempel kategori sju.
Hvorfor skulle en stolt "nigger" -
- få mindre å spise enn en behagelysten?
Hvordan kan deres personlighet -
- ha noe som helst å gjøre med hvor mye de skal få å spise?
Det vet jeg virkelig ikke heller.
Ikke riktig. Vet du det, Mr. Mays?
Det kunne være for å straffe dem for deres stolthet.
Nei, jeg gjorde bare som det sto.
Mor var veldig nøye med at vi fulgte disse reglene.
Jeg vet om mange steder hvor alle fikk mindre enn 170 gram, -
- og hvor de begynte å spise jord.
Det er en skikk blant fargede når det ikke er nok mat.
- Men det forbydde Mams lov. - Det var ikke det vi snakket om.
Kan du ikke se hvor krenkende det er å inndele folk på den måten?
Folk er jo forskjellige.
Okser og kaniner skal heller ikke ha like mye fôr.
Da ville de få mageknip.
Ti stille. Jeg liker ikke det jeg hører.
Dere forsvarer denne dumheten.
Jeg må straffe dere fordi dere ikke har lært noe ennå.
Den kvelden innså Grace at hennes idé om å sminke de hvite svarte, -
- som i hennes raseri hadde syntes rettferdig, -
- kanskje var å overdrive en smule.
Selv om Philiomena som barn -
- alltid ble ledsaget på toalettet av sin svarte barnepike.
Har dere sett rare onkel Jim? Svømmer rundt i en fiskestim.
Kan vi vaske ansiktene nå?
Ja. selvfølgelig.
Vel ...
Nå kommer sanden.
Da spiller ikke dette noen rolle lenger.
Hva mener du?
Det er sandstorm på vei.
Plantene har så vidt begynt å spire.
Det kunne ikke være verre.
Manderlays åkrer er aldri blitt ødelagt av sandstorm.
Nei, for før i tiden hadde vi jo lebelte.
Grace hadde ikke lyst til å høre hva den tidligere forvalteren mente.
Hun overbeviste seg selv om -
- at han bare ville gjøre henne skremt og fortvilet.
Neste dags leksjon om å uttrrykke sitt sinne, -
- møtte liten forståelse hos forsamlingen.
Det endte med en rekke avstemninger, og det ble bestemt-
- at Wilmas poteter skulle brukes til settepoteter, -
- for hun trengte mindre mat. Og da hørte de vinden.
Hvor skal du hen?
Sandstormen kom alltid på denne tid av året.
Men hvert eneste år hadde den nysådde bomullen blitt skånet, -
- fordi plantasjen var skjermet av et belte med trær-
- som på folkemunne ble kalt Den gamle damens hage.
Omsluttet av det nærmest bibelske mørket, som falt over Manderlay, -
- visste Grace at selv om all verdens raser sto sammen, -
- kunne ingen gangstere kjempe imot dette.
Naturens overveldende maktdemonstrasjon.
Hun kunne bare se på at rekke etter rekke av spirene -
- forsvant under den drepende sanden.
Ingen kunne gjøre noe.
Men det stanset åpenbart ikke alle fra å prøve.
Grace så en rytter som red alt remmer og tøy kunne holde.
Han red over åkrene, og hver gang han så en sanddynge, -
- virvlet han den opp med hestens hover.
Det var vanskelig å si om det ville gjøre noen forskjell, -
- men det var en kamp, uansett hvor håpløs den var.
Heroisk og farlig.
Timothy ...
Kom tilbake! Kom tilbake!
Timothy!
Timothy klarer seg nok. Han kjenner stormen.
Du er jo helt forgapt i ham. Han er et fjols, Miss Grace.
- Hvor fant du ham? - Han lå bak huset.
- Lever han? - Jeg forstår spørsmålet ditt.
- Men hva vil det si å leve? - At han puster.
Glem det.
Er han død?
Det er vanskelig å ta livet av oss fargede, hvis vi ikke vil dø.
KAPITTEL FEM "Skulder ved skulder"